Гийом Аполинер
Пътникът

Превод от френски: Пенчо Симов, 1978

chitanka.info

Отворете ми вратата на която чукам с плач

Вечно променлив като Еврипа[1] е животът

Ти поглеждаше към облаците слизащи

с кораба осиротял към бъдещите трески

и за всички тези съжаления и разкаяния

спомняш ли си ти

Рой вълни извити риби и цветя надморски

нощ огромна бе морето

и реките в него се разпръсваха

Аз си спомням аз си спомням още

Вечер бе отивах в тъжната странноприемница

недалеч от Люксембург

В дъното на залата отлиташе един Христос

някой беше грабнал невестулка

друг държеше таралеж

и играеха на карти

ти пък бе забравила за мен

Спомняш ли си дългото сирачество на гарите

ние прекосихме градове които се въртяха през деня

и повръщаха до късно нощем слънцето на дните

О моряци о тъгуващи жени и вие мои спътници

спомняйте си за това

Двамата моряци бяха заедно навред

двамата моряци никога не си говореха

младият умирайки се строполи

Скъпи мои спътници

електрически звънци на гарите и песен на жътварките

мрежа на касапин полк от улици неизброими

конница от мостове и нощи посивели от пиянство

градовете във които бях живееха живот на луди

Спомняш ли си за предградията за проплакващото стадо на пейзажите

Сянка беше хвърлил кипарисът нисък

в тази нощ през късно лято слушах как

се оплаква птица и долавях пак

незамлъкващия шум от речен плисък

Но догдето мряха в самота безгласна

всички погледи на всичките очи

продължи брегът пустинен да мълчи

на оттатъшния бряг върхът проблясна

и безшумно минаха на фона блед

сенки пъргави като трептящи вейки

със обърнати встрани глави държейки

сянката на копията си напред

Сенките за миг нарастваха без мярка

за да чезнат пак в загадъчния здрач

тези сенки плачеха с човешки плач

и се плъзгаха по планината ярка

Но кого ще разпознаеш върху тези стари снимки

спомняш ли си за деня когато падна малката пчела във огъня

беше спомняш ли си в залеза на лятото

Двамата моряци бяха заедно навред

възрастният носеше верига на врата си

младият на плитка сплиташе косата си

Отворете ми вратата на която чукам с плач

Вечно променливи са Еврипа и животът

[1] Еврипа. — Тесен канал, който отделя северната част на остров Евбея от континентална Гърция. Още от древни времена са забелязали, че посоката на течението в протока се мени твърде често и неочаквано (оттам и названието му, което означава променлив, непостоянен). Съществува дори легенда, че невъзможността да обясни това явление докарала Аристотел до самоубийство. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.